Джон Ъпдайк
В Рим на отделни легла

Превод от английски: Димитрина Кондева, 1985

chitanka.info

Мейпълови бяха мислили и говорили за раздяла толкова дълго, та вече им се струваше, че тя никога не ще настъпи. Защото, все по-противоречиви и безжалостни, разговорите им — при които обвинения и разкаяния, удари и ласки се редуваха и заличаваха — в крайна сметка ги сплитаха по-здраво в една болезнена, безпомощна и унизителна близост. И плътската им любов не загиваше, подобно на здрав малчуган, който си расте напук на глада. Когато езиците им най-сетне преставаха да мелят, телата им се отпускаха в прегръдка, като две онемели армии, които ще се слеят благодарствено, избавени от нелепа битка по повеля на двама безумни крале. Кървящ, смазан, десетки пъти полаган почтително в гробницата, техният брак не издъхваше. С горещото желание на всеки да остави другия, те си оставаха заедно по съпружески навик. Решиха да отидат в Рим.

Пристигнаха по тъмно. Самолетът закъсня; летището бе огромно. Бяха тръгнали набързо, без предварителни планове, ала сякаш предизвестени за идването им, пъргави италианци с безупречен английски чевръсто освободиха ръцете им от багажа, запазиха им хотелска стая по телефона и ги настаниха в един автобус. За тяхна изненада автобусът се потопи в тъмен селски пейзаж. В далечината, подобно на фенери, висяха няколко мъждиви прозореца; една река внезапно разголи сребриста гръд под тях; покрай пътя се мяркаха силуетите на маслини и пинии като неясни илюстрации в стар латински учебник.

— Мога вечно да се возя в тоя рейс — каза Джоун на глас и сърцето на Ричард се сви при един спомен от времето, когато им стигаше, че са заедно: веднъж му бе признала, че докато младежът от бензиностанцията бършел предното стъкло с енергичен замах, тя се възбудила при поклащането на колата. От всичко, дето някога му бе споделяла, това оставаше в съзнанието му като най-откровеното, като мигновено разбулване на оная тайнствена жена, до която никога не бе успял да се доближи и накрая се бе уморил от безплодните си усилия.

Ала се радваше, когато я виждаше щастлива. Това бе слабостта му. Искаше тя да е щастлива и мисълта, че далеч от нея не ще знае щастлива ли е, или не, представляваше последната, неочаквана врата, преградила пътя му, след като всички други врати се бяха отворили. Тъй че избърсваше сълзите, които сам бе изцедил от очите й, отричаше се от твърденията за пълна безнадеждност точно в мига, когато тя бе склонна да остави и сетна надежда, и агонията им продължаваше.

— Нищо не трае вечно — рече той сега.

— Няма ли да ме оставиш да си поотдъхна, а?

— Прощавай. Оставям те.

Известно време Джоун се взираше в мрака, а после се обърна към него и каза:

— Имам чувството, че въобще не отиваме в Рим.

— А къде всъщност отиваме? — И действително искаше да разбере къде; искрено се надяваше, че тя ще му каже.

— Назад ли, към миналото?

— Не, не искам да се връщам там. Чувствувам, че сме извървели доста път и ни остава само още малко.

Тя дълго гледа смълчаната природа, докато накрая Ричард разбра, че плаче. Изпита желание да я утеши, ала мигом се укори, че това ще е малодушно и болезнено. Но ръката му не можа да се възпре под напора на сила, властна като сластта, и пропълзя върху лакътя й. Тя склони глава на рамото му. Забрадената жена на отсрещната седалка ги взе за младоженци и тактично отмести поглед. Автобусът се изскубна от полята. Фабрики и редици от къщи се притискаха плътно към шосето. Изневиделица отстрани се възправи огромен паметник — грейнала бяла пирамида с латински надпис. Сетне, прилепили лица на стъклото, проследиха с очи Колизея — наядена сватбена торта, която бавно се извъртя пред тях и безшумно отплава от пристана на погледите им. На последната спирка друга жива верига от ръце и гласове им предаде багажа, настани ги в такси и ги отведе в хотела. Когато Ричард пусна в дланта на шофьора шестстотинте лири, те му се сториха най-гладките, най-кръглите и най-подходящите за бакшиш монети, с които някога се бе разплащал. До рецепцията се стигаше по десетина стъпала. Администраторът беше млад и духовит. Той изрече неколкократно фамилното име и се почуди защо не са отишли направо в Неапол[1]. При все че на летището им представиха хотела за второкласен, коридорите му бяха настлани с розов мрамор. Мраморният под ги отведе в стаята. Коридорите, както и банята, и тъмнопурпурните завеси заслепиха Ричард и той видя един сериозен недостатък едва когато стъпките на администратора заглъхнаха, след като токовете му дълго потропваха в задоволство от щедрото възнаграждение, вероятно погрешка.

— На отделни легла — рече той.

Бяха свикнали да са в спалня.

Джоун попита:

— Искаш ли пак да го викнем?

— Толкова ли е важно?

— Мисля, че няма значение. Ще можеш ли да спиш сам?

— Сигурно. Но…

Положението беше деликатно. Ричард почувствува. Че са ги оскърбили. Стори му се нагло нещо да застава помежду тях преля окончателната им раздяла, пък било то и педя разстояние. Ако това пътуване имаше за цел да умъртви или да излекува брака им (десетки пъти това бе техният девиз), тогава опитът за лечение трябваше да се провежда с техническа безупречност, макар че… или по-скоро именно защото дълбоко в себе си той вече го бе обрекъл на провал. А съществуваше и практическият въпрос дали ще може да заспи, лишен от близостта на едно топло тяло, до което да се сгуши в съня си.

— Какво „но“?

— Но е някак тъжно.

— Не се натъжавай, Ричард. Стига вече тъга. Тук трябва да си починеш. Това не ни е сватбено пътешествие, а просто кратък отдих, който искаме да си дадем един на друг. Ела при мен, ако не можеш да заспиш.

— Такава душица си — рече той. — Не проумявам защо се държа тъй ужасно с теб.

Толкова често бе повтарял това или нещо подобно, че Джоун, призляло й да гълта едновременно мед и горчилка, въобще не обърна внимание на думите му и се зае да разопакова багажа с преднамерено спокойствие. По нейно предложение излязоха да се поразходят из града, макар да беше десет часът. Хотелът им се намираше на търговска улица, която по туй време бе бронирана със стоманени жалузи. В далечината бликаше осветен фонтан. Нозете му, дето инак издържаха на толкова ходене, сега го заболяха. От мекия, влажен климат на зимния Рим по обувките му сякаш блъбнаха парещи мехури, които претриваха нозете му при всяка стъпка. Не проумяваше защо се получава така, освен да бе чувствителен към мрамор. За да пощадят краката му, влязоха в един американски бар, който откриха по пътя, и си поръчаха кафе. В един отдалечен ъгъл по грамофонната плоча монотонно се влачеше пиянският глас на някакъв американец — редеше неразбираеми, тъжни, явно женски напеви; всъщност и самият глас бе по-скоро женски, но удебелен от по-бавните обороти на грамофона. С надежда да заличи у себе си зейналата, главозамайваща празнота Ричард си поръча хамбургер, който се оказа с повече доматен сос, отколкото с месо. Когато излязоха на улицата, той купи кесийка топли кестени. Продавачът, чиито пръсти бяха като овъглени, държа треперещата си ръка протегната, докато в шепата му не паднаха триста лири. На Ричард му стана едва ли не забавно, че го изиграха; това му осигуряваше място в икономиката на Рим. Мейпълови се върнаха в хотела и като се пъхнаха под завивките, всеки в своето легло, бързо се предадоха на здрав сън. По-скоро, вече в пещерите на подсъзнанието си, Ричард допусна, че и Джоун спи спокойно. Но когато на сутринта станаха, тя му каза:

— Ужасно смешен беше тая нощ. Не можах да заспя и щом се протегнех да те погаля, за да си мислиш, че сме в едно легло, ти казваше; „Махай се!“ и се дърпаше.

Той се разсмя възторжено.

— Вярно ли? Насън, а?

— Сигурно. По едно време извика; „Остави ме на мира!“ толкова силно, та помислих, че си се събудил, но когато те заговорих, ти продължи да хъркаш.

— Смешна работа. Надявам се, че не съм те обидил.

— Не, приятно ми беше да чуя, че не си противоречиш.

Той си изми зъбите и изяде няколко студени кестена, останали от снощи. Закусиха в хотела с корави кифлички и горчиво кафе, а сетне пак тръгнаха из Рим. Обувките му отново го подложиха на необяснимото изтезание. Със странната си, едва ли не подигравателна загриженост за наболелите им нужди, градът изпречи на пътя им магазин за обувки. Влязоха и Ричард купи от галантния младеж, същинско влечуго, чифт черни мокасини от крокодилска кожа. Бяха доста тесни поради модната си форма, но поне бяха безжизнени и не го стискаха с жестокото, живо настървение на другите.

Тя — с пътеводител в ръка, той — с кутията стари обувки под мишница, Мейпълови поеха по Виа Национале към паметника на Виктор Емануил II — титаничен ред от стъпала, които не извеждаха доникъде.

— Какво му беше толкова великото? — попита Ричард. — Той ли беше обединил Италия? Или оня беше Кавур, а?

— Не е ли тоя смешното дребно кралче от „Сбогом на оръжията“?

— Не знам. Но чак пък толкова да е велик…

— Разбираш ли сега защо италианците нямат комплекс за малоценност? Всичко е толкова огромно.

Гледаха Палацо Венеция, докато на един прозорец им се привидя Мусолини, който се чумереше насреща им, после изкачиха многобройните стъпала до Капитолийския площад и застанаха пред конната статуя на Марк Аврелий от Микеланджело. Джоун отбеляза колко й напомня на скулптура от Марино Марини[2] и беше права. Интуицията й скачаше през осемнадесет века. Беше толкова интелигентна. Може би това правеше раздялата с нея така изискана като замисъл и така трудна за изпълнение. Обиколиха площада. Главният и страничните входове бяха сякаш навеки залостени, като врати на рисунка. Влязоха в църквата „Санта Мария ин Арачели“ през страничния вход, който беше отворен. Оказа се, че стъпват върху мъртъвци — надгробни камъни с барелефни фигури в естествени размери, с изтрити от стъпките черти. Пръстите на ръцете, скръстени на каменните гърди, бяха заравнени до сенки с формата на пръсти. Някакво лице, спасило се от изличаване зад една колона, им заприлича на жива душа, която сякаш напира да излезе от почти заличеното тяло, да се възвиси. Само Мейпълови разглеждаха тия барелефи, изваяни по пода, който някога сигурно е бил лъскаво мозаечно езеро. Другите туристи се бяха скупчили пред една от параклисните ниши, където в стъклен ковчег се съхраняваха смалените, зеленикави мощи на един папа, с пантофки и тържествени одежди. Напуснаха църквата през същата странична врата, слязоха от хълма и платиха входна такса за развалините на Римския форум. През Ренесанса го бяха използували като каменна кариера; навсякъде лежаха изпотрошени колони, загатващи цялостния облик, като картина на де Кирико[3]. Джоун се възхищаваше от това как птиците и бурените виреят в процепите на тази срината мечта за гражданско управление. Заръмя. Една пътека ги отведе до стъклени врати и когато надникнаха вътре, някакъв дребен униформен служител с метла в ръка закуцука към тях и ги прие в запуснатата църква „Санта Мария Антиква“ с такъв жест, сякаш това бе тайна кръчма през сухия режим. Бледото сводесто пространство, изглежда, отдавна не бе огласяно от богослужба. Стенописите от седми век сякаш наскоро бяха завършени припряно. На излизане Ричард прочете въпроса в усмивката на метача и дискретно мушна монета в ръката му. Продължаваше да ръми. Джоун хвана Ричард под ръка, сякаш да се заслони от дъжда. Заболя го коремът. Отначало почувствува леко припарване, което не бе достатъчно, за да отвлече вниманието му от болката в нозете. Тръгнаха по „Свещения път“ — Виа Сакра, през откритите езически храмове, застлани с тревен килим. Болката в корема се усили. Униформени пазачи — старци, защъкали из дъжда като лакоми чайки, ги подканяха към нови и нови църкви и руини, но Ричард едва гледаше от болка и сега мислеше единствено за отчайващата си отдалеченост от каквато и да е опора. Не пожела да влезе в Базиликата на Константин и вместо да си купи билет, попита къде е l’uscita[4]. Нямаше сили да се върне по същия път. Като видя, че така възнаграждението ще му се изплъзне, пазачът им посочи намусено една портичка в близката телена ограда. Вдигнаха резето, излязоха навън и застанаха сред павираното площадче на възвишението с изглед към Колизея. Ричард повървя още малко и се опря на един нисък зид.

— Много ли ти е зле? — попита Джоун.

— Едно такова, особено ми е — рече той. — Съжалявам. Ама че работа.

— Повръща ли ти се?

— Не. Не ми се гади. — Говореше на пресекулки. — Просто ме… присвива.

— Горе или ниско долу?

— По средата.

— От какво може да е? От кестените ли?

— Не. Мисля, че просто защото съм тук, накрай света, с теб, а не знам… защо.

— Искаш ли да се върнем в хотела?

— Да. Струва ми се, че трябва да полегна.

— Да вземем ли такси?

— Ще ме изиграят.

— Няма нищо.

— Не знам… къде беше.

— Помним горе-долу. Близо до оня, големия фонтан. Ще проверя как е фонтан на италиански.

— Рим е… пълен с… фонтани.

— Ричард, не го правиш само заради мен, наля?

Той не се сдържа и се засмя; беше толкова интелигентна.

— Не е нарочно. Донякъде… има връзка с бакшиша, който трябва постоянно да даваш… Ужасно е досадно. Просто не ти го побира умът.

— Можеш ли да ходиш?

— Разбира се. Хвани ме под ръка.

— Дай да нося обувките.

— Не. Не се притеснявай, мила. Това е на нервна почва. Често ми ставаше така… като малък. Но тогава бях… по-смел.

Слязоха по някакви стъпала до оживена улица, по която профучаваха безброй коли. В такситата, на които махаха, все имаше по някоя физиономия на задната седалка и шофьорите не им спираха. Прекосиха Виа деи Фори Империали и се помъчиха да налучкат обратния път — макар че кръстосаните улички искаха да ги повлекат настрани — към онази част на града, където се намираха фонтанът, американският бар, магазинът за обувки и хотелът им. Минаха покрай пъстър пазар. Под раираните навеси висяха саламени гирлянди. По улицата бяха натрупани купища марули. Ричард крачеше вдървено, все едно че болката, която носеше, бе скъпоценна и крехка. Като притискаше корема си с ръка, сякаш я облекчаваше. Дъждът и Джоун, които донякъде бяха предизвикали тази болка, сега му помагаха да я понася. Джоун го караше да върви. Дъждът го прикриваше, правеше го по-незабележим за минувачите, а оттам и за самия него, което пък притъпяваше болката му. Улиците му се струваха жестоко вълнисти. Дълго изкачваха стръмна, павирана уличка покрай Банка д’Италия. Дъждът престана. Болката, разпростряла се из всички кътчета на подребрената камера, се бе въоръжила с нож и сега ръгаше по стените с надежда да си отвори пролука. Излязоха на Виа Национале, която бе на няколко пресечки от хотела им. Сега магазините бяха с вдигнати жалузи, а фонтанът в далечината бе пресъхнал. Имаше чувството, че се накланя назад, а съзнанието му е някаква вейка, израснала от ствола, като сама бе избирала в коя посока да расте, накъде да кривне, и пак, и пак, но при всеки избор бе изтънявала и ето че накрая не й оставаше нищо, освен да се стопи във въздуха. В хотелската стая се отпусна на своето легло, метна отгоре си палтото, сви се и заспа.

Когато се събуди след час, видя света с други очи. Болката я нямаше. Джоун се бе изтегнала на леглото си и четеше пътеводителя. Като се обърна и я погледна, стори му се, че я вижда обляна от студената светлина в читалнята на библиотеката, където я срещна за пръв път. Само дето сега знаеше, че оттогава нататък тя ще живее заедно с него.

— Мина ми — рече той.

— Шегуваш се. Вече бях готова да повикам лекар и да те закарат в болница.

— Не, нямаше нужда от лекар. Знаех си, че ще ми мине. На нервна почва беше.

— Стана блед като мъртвец.

— Много ми дойде наведнъж. Сигурно Форумът ми подействува угнетяващо. Миналото тук така натежава. Пък и обувките ми убиваха.

— Тук е Рим, мили. В тоя град човек трябва да е щастлив.

— Вече съм щастлив. Хайде да ставаме. Сигурно умираш от глад. Дай да хапнем нещо.

— Нима? Ще можеш ли да ядеш?

— Напълно. Мина ми вече.

И наистина, освен едно леко дразнение, по-скоро като спомен, който се стопи още с първата хапка милански колбас, нямаше му нищо. Мейпълови отново се впуснаха да обикалят из Рим и в този град на безброй стъпала, на полегати, раздиплящи се гледки, на многопрозоречни стени в кафяви и жълточервеникави тонове, на огромни здания, така просторни, че все едно си под открито небе, те двамата почувствуваха, че са разделени. Не физически, защото почти не се изпускаха от очи. Ала все пак най-сетне се бяха разделили. И двамата го разбраха. Станаха мили един към друг, весели и спокойни като в дните преди сватбата. Бракът им се бе свлякъл на земята, като лозница, чието обрасло в бурени стебло призори е било съсечено погрешка от престарял градинар. Крачеха, ръка за ръка, през цялостни на вид ансамбли от сгради, които пред изпитателните им погледи се разцепваха на отделни части от стилове и епохи. В един миг тя се обърна към него и рече:

— Мили, разбрах къде ни е грешката. Аз съм антична, а ти си бароков.

Пазаруваха, разглеждаха града, спяха и ядяха. Седнал срещу нея в последния от ресторантите, които, подобно на оазиси от ленени покривки и вино, бяха поддържали живота на тия безметежни елегични дни, Ричард проумя, че Джоун е щастлива. Лицето й, освободено от напрежението на надеждата, бе гладко и спокойно; жестовете й бяха придобили ироничната игривост на младостта. Тя се захласваше по всичко наоколо; и гласът й, в мига, когато се наведе да му прошепне нещо за жената и красивия мъж на съседната маса, беше забързан, сякаш въздухът, който вдишваше учестено, бе разреден и лек. Тя изглеждаше щастлива и ревнив към щастието й, той пак загуби желание да я напусне.

[1] На английски Неапол се произнася Нейпълс, а Мейпълови — Мейпълс — Б.пр. ↑

[2] Италиански склулптор (1901–1980). — Б.пр. ↑

[3] Италиански художник (1808–1982). — Б.пр. ↑

[4] Изходът (итал.). — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.